VARN I NG ...- Upphovsrättshavaren har upplåtit programinnehållet, inklusive ljudspår, på denna Digital Versatile Disc enbart för privat bruk i hemmet. Alla andra rättigheter är förbehållna upphovs- rättshavaren.
Otillåten kopiering, bearbetning, förevisning, uthyrning, byte, offentlig visning, spridning och/eller utsändning av programinnehållet på denna Digital Versatile Disc, eller delar därav, är strängt förbjudet. Allt sådant missbruk beivras och kan leda till skadeståndskrav, polisanmälan och åtal.
- Vill du gå och fiska? - Fiskarna är frusna.
Se bilen. Är den inte fin? Det måste vara en Ford.
Nej, det är inte en Ford.
- Vad är det då? - Jag vet inte, men det är inte en Ford.
- Leonard, vad gör du? - Vad ser det ut som?
Det kan komma någon.
Det kommer inte någon.
Vad är det?
Leonard, älskling. Klä på dig. Frukosten är färdig.
Vi börjar med ett historieprov.
Titta bara på era egna papper, och ge mig böckerna på rasten.
Hej, mrs Lowe. Får Leonard komma ut i dag?
- Nej, tyvärr. Inte i dag. - I morgon då?
- Han är inte frisk då heller. - När blir han frisk?
Jag vet inte.
Tack för att ni tittade förbi.
BYGGER PÅ EN SANN HISTORIA
- Ursäkta... - Fråga henne.
Bainbridge Hospital. Dr Franklin och dr Tyler -
- sitter i ett möte. Vill ni lämna ett meddelande?
Jag är dr Malcolm Sayer, jag har en tid.
Vänta här, tack... Bainbridge Hospital.
När ni säger människor, menar ni då levande människor?
Jag söker en ställning som forskare i neurologilaboratoriet.
Vi har ett röntgenrum.
Alla här är kroniskt sjuka. Ställningen är som neurolog.
- Ni kommer att arbeta med människor. - En doktor, doktorn.
- Några patienter på Carmel institutet? - Daggmaskar.
Ursäkta?
Det var ett enormt projekt. Jag skulle utvinna 1 decigram myelin -
- från 4 ton daggmaskar.
Jag jobbade på det i 5 år, alla sa att det inte gick.
- Det går inte. - Jag vet. Jag bevisade det.
Kanske tidigare... på St. Thomas?
Bara forskning?
Vi är underbemannade...
Han har aldrig arbetat med människor...
Ursäkta mig, ni söker någon med praktisk bakgrund.
Det måste finnas minst 100 mer kvalificerade sökanden.
Hur var det under studietiden?
Ni kan inte ha blivit doktor utan något slags praktisk erfarenhet.
Ni har tagit pulsen, mätt temperaturen, ni ställde diagnoser.
Jamen, då så.
Ni vill väl ha jobbet, eller hur?
Den här vägen, doktorn. Har ni arbetat med kroniskt sjuka förut?
- Det skulle ni minnas. - Då har jag nog inte det.
Vi har M.S., Tourettes syndrom, Parkinsons sjukdom, -
- vissa har vi inte ens ett namn på.
- Vad väntar de på? - Ingenting.
- Hur blir de friska? - Det blir de inte. De är kroniska.
Det kallas trädgården eftersom vi bara matar och vattnar dem.
Mr Kean? Får jag fråga...
Jag föddes 1911 i Kingsbridge, New York. Jag kom hit i juli 1955.
Före det var jag på Brooklyns Psykiatriska Center.
Före det var jag en person.
Det blir lättare.
Det tror ni inte, men det blir det.
Nej, Smörblomma... Gå till hundkojan.
God morgon, doktorn. Här är en nykomling.
Hon kom in i går kväll. Här är hennes journal.
Hej, jag är dr Sayer.
Vet ni var ni är?
Kan ni höra mig?
Diagnos: Demens av okänd orsak. Inga reaktioner.
Sjukförsäkring?
Hon heter Lucy Fishman. Hon hittades med sin syster, -
- flera dagar efter att systern dött.
Hon har inga släktingar. Hon har alltid varit så här.
Inga reaktioner eller fattningsförmåga. Och ändå...
En reflex.
Om hon slog bort den, ja. Men hon fångade den.
Det är ändå en reflex.
Om ni hade rätt, skulle jag hålla med.
Det är som om hon har mist sin egen vilja, och lånar bollens.
- Bollens vilja? - Ursäkta mig.
Ni försöker att göra ett gott intryck, eller hur?
Ni är fortfarande ny.
Miss Costello, kan ni se till att dr Sayers patienter -
- får en ny tid i morgon?
Lånar bollens vilja?
Det är suveränt.
Tack så mycket.
Meddela oss om hon fångar något mer.
Jag får sparken. Det gör inget, jag går tillbaka till skolan.
Glömde jag något?
Jag ville bara säga att jag föredrog er förklaring.
Jag ska hjälpa er tills ni har kommit i ordning.
- God natt, doktorn. - Tack så mycket.
- Hej, jag är dr Sayer. - Jag är Waheedah.
- Hur mår ni i dag? - Bra, tack...
Ja, ursäkta. Vilket formulär? Ja, jag väntar.
Okej. Tre, två, ett.
Tack. Adjö.
Hej.
- Jippi! Vi flyger. - Vi försöker att vara tyngdlösa.
Vi firar med lite läcker Nestle Snabb.
Nestles chokladsmak är himmelsk.
Hallå där uppe, dags för läckra Nestle Snabb.
Lucy...
Du är ute...
Anthony, kan du hjälpa mig... flytta det här?
Ursäkta mig.
Lucy, du är nästan framme.
Här är vattnet, Lucy.
Jag undrar varför dina naglar växer så fort.
Det måste vara all pudding.
Pudding, pudding, dag efter dag.
Röd pudding, gul pudding, pudding varje dag.
Jag glömde säga att mrs Cooper gick bort. Minns du henne?
Hon var trevlig. Alltid ett vänligt ord.
Hunden tyckte jag inte om.
- Ursäkta mig? - Hej.
Talar han till er?
- Självklart inte. Inte med ord. - Talar han på andra sätt?
Hur menar ni?
- Ni har inte barn. - Nej.
Då skulle ni förstå.
Det står "atypisk skizofreni".
"Atypisk hysteri", på denna.
"Atypisk nervförsvagning."
"Ingen förändring sedan förra undersökningen."
"Ingen förändring eller terapi rekommenderas."
Trevligt.
Här står "Ingen förändring", daterat 44-11-09.
Det är 25 år.
Någon gång borde allt detta atypiska bli typiskt.
Men typiskt vad?
Doktorn, vill ni gå och dricka en kopp kaffe?
Te?
I vanliga fall hade jag sagt ja, men jag har andra planer.
- En annan gång. - Ja.
"Encephalitis lethargica".
Var är det?
Förlåt, jag trodde att någon glömt släcka ljuset.
Jag hittade sambandet. Alla överlevde encephalitis -
- flera år innan de kom hit. Ser du? På 1920-talet.
- Är det inte fantastiskt? - Jo, jag kommer tillbaka senare.
Encephalitis skördar dödsoffer som en epedemi.
Den mystiska sjukdomen sprider "Sömnfeber".
1920-talets "glömda" sjukdom: Post-Encephalitiskt syndrom.
Hur många har ni hittat?
Fem. Och det finns nog fler.
Hur mår de?
Som ni beskrev dem då: "Substanslösa som spöken".
Jag antar att många av dem var barn då.
Ja, barn som somnade.
De flesta dog i sjukdomens akuta fas.
De som överlevde... som vaknade -
- verkade friska, som om inget hänt.
Vi insåg inte hur mycket sjukdomen hade skadat hjärnan.
Åren gick. Fem, tio, femton -
- innan dessa neurologiska symptom dök upp.
Men det gjorde de.
De började dyka upp i början av 30-talet.
Barn som kom med sina föräldrar.
Föräldrar som kom med sina barn.
De kunde varken klä på sig eller äta själva.
De kunde oftast inte tala.
En del familjer blev tokiga.
Folk som hade varit normala -
- var nu -
- någon annanstans.
Hur är det att vara dem? Vad tänker de?
Det gör de inte.
Viruset skonade inte deras tankeförmåga.
- Är det ett faktum? - Ja.
- För att? - För att allt annat är otänkbart.
Jag vill gärna göra i ordning här, men vad håller vi på med?
Jag har en idé.
Vad förhindrar Lucy att nå vattnet?
Ingenting.
Precis, synfältet bara upphör. Det finns inget mönster.
Inget som får henne att gå vidare.
- Så vi skapar något. - Precis.
Hon tittar ut genom...
- Jag vill veta mer om er son. - Javisst.
Det var något fel på hans händer. Han kunde inte skriva längre.
Han kunde inte göra det han skulle.
De sa att han borde sluta i skolan. Han var elva.
Han blev långsamt värre.
Han ropade ibland, och när jag kom satt han vid sitt bord -
- som i trans. En timma, två timmar... Sedan var han okej igen.
En dag hittade jag honom i hans säng.
Han sa:"Mamma, mamma?" Hans arm var utsträckt, så här.
"Vad vill du, Leonard?"
Han talade aldrig mer. Det var som om han försvann.
Senare samma år tog jag honom till Bainbridge.
Det var den 14:e november 1939.
Han var tjugo år.
Vad gjorde han under de nio åren i detta rum?
Han läste. Han älskade att läsa. Han läste hela tiden.
Verkligen?
Det var det enda han kunde.
Det räcker.
Okej, Leonard. Vi är färdiga.
Inget, inget och... inget.
- En av dina statyer. - Precis.
Ge mig saltet.
- Det här då? - Vad menar du? Det är ljuset.
Fel. Allt det innan, är ljuset.
Detta är när jag säger hans namn.
Ursäkta mig.
Rakt ner i mitten. Kasta i mål.
Jag kan ta bollen. Kasta till mig!
Är det allihop? Ta in dem här till de andra.
Jag borde ha givit David hans skilsmässa.
Patienterna har fått sin morgonmedicin.
Dr Sayer hoppades att ni hade tid över. Följ med mig, tack.
Detta är en mycket vacker aria. Titta efter reaktioner.
"Kalla mig Ishmael...
För några år sedan, hur länge är oviktigt, -
- utan pengar, och utan något som intresserade mig på land."
Jag vet att ni kan höra mig. Försök att svara.
Det är inte bara musik. Det måste vara rätt musik.
De påverkas bara av musik som rör dem.
Jag har ännu inte hittat något som påverkar Bert.
Så här kan de sitta hela dagen.
Jag måste lägga första kortet.
Leonard... L...
Det här är Frank. Hjälp mig att få upp honom.
Det finns något han reagerar på... Mänsklig kontakt.
Ställ dig där borta.
Han kan inte gå utan mig. Om jag släpper honom, faller han.
Jag släpper inte...
Med mig går han vart som helst.
Det är som bollen, det är min vilja han lånar.
En annan människas vilja.
Jag börjar med att flytta visaren mot L som i Leonard.
När du börjar flytta den, slutar jag och du tar över.
Förstår du?... Okej. Jag börjar.
Jag kanske uttryckte mig oklart. Mitt fel, jag...
L... Bra. Nu E: et.
E, bra.
S...
P...
Ni skriver något annat.
Rilke, Rainer Maria. Tysk poet och romanförfattare.
"Hans blick, av att titta genom gallret, -
- har blivit så trött att den inte kan se mera.
För honom, är det som vore det 1000 galler -
- och bakom de 1000 gallren, ingen värld.
När han trampar i cirklar om och om igen, -
- är hans kraftfulla steg som en rituell dans runt om ett centrum -
- där en stor vilja står paralyserad.
Av och till lyfts ögats ridå utan ett ljud och en form skymtar, -
- slinker in genom axlarnas förtätade tysthet, -
- når hjärtat, och dör."
Har du hört om medicinen L-dopa? Det är syntetiskt dopamin.
Ja, för Parkinsons-patienter...
Hur så?
Förlåt, ursäkta!
Det tog 100 år innan modern neuropatologi -
- hjälpte oss med att lokalisera skadan i Parkinson-hjärnan.
Med den nya medicinen L-dopa, kan vi ge -
- Parkinson-patienten ett mer normalt liv genom att erbjuda L...
Jag är nyfiken på denna medicin. Har ni stött på någon som...
- Ursäkta mig, doktor... - Sayer.
Har ni stött på några patienter med encephalitis?
När jag är färdig, dr Sayer. Om ni inte misstycker.
Som jag sa... genom att erbjuda L-dopa.
Tror ni att skakningar i en extrem grad -
- skulle upphöra med att vara skakningar?
- Talar ni med mig? - Ja.
Föreställ er att öka en skakning till en punkt av orörlighet.
Tänk er en patient med alla Parkinsons symptom överdrivna.
Skakningarna i händer och huvud, det snabba talet.
Skulle det inte kunna förvandla en människa till sten?
Jag vet inte. Kanske.
- Tror ni att L-dopa kunde hjälpa? - Dr Sayer, eller hur?
Jag är kemist, ni är medicinare. Jag överlåter skadorna åt er.
Freud trodde på mirakler, han beskrev kokain som godis.
Alla trodde på Cortison, tills patienterna blev psykotiska.
- Och nu är det L-dopa? - Det är för tidigt att säga.
Med all respekt, tror jag det är allt för tidigt att säga.
Överlåt skadorna åt kemisterna.
Men jag...
Har ni läst detta? Ny medicin gör att patient med skakningar kan äta pudding.
Jag har läst allihop. Sakligt. Alla 30 fall hade mild Parkinsons.
Era "Parkisar", om det är det de är, har inte rört sig på decennier.
Ni kanske borde ta en andra titt, sir.
Ni vet bättre än att dra förhastade slutsatser.
Ni vill se ett samband, men det betyder inte att det finns något.
Jag tror vad jag vet. De är levande inuti.
Hur vet ni det? För att de fångar tennisbollar?
Jag vet det.
- Hur många hade ni tänkt skulle få det? - Alla.
N Några... en.
En.
Med familjens godkännade.
Leonard har Parkinsons sjukdom?
Nej... Hans symptom liknar Parkinsons sjukdom -
- men ändå inte.
Vad kan medicinen göra?
Jag vet inte vad den kan göra, om den kan göra något alls.
Vad tror ni att den kan göra?
Jag är inte säker, den är framställd för andra slags störningar.
Vad hoppas ni att den ska göra?
Jag hoppas... att den får honom tillbaka från var han är nu.
- Till vad? - Till världen.
Vad finns här efter alla dessa år?
Ni... Ni finns här.
Alltihop, tack.
- Ingen reaktion efter 200 mg. - Juicen kanske neutraliserade det.
- Han kanske måste ha mer. - Han kanske måste ha mindre.
Jag försöker med mjölk.
500 mg.
- Jag ringer om det händer något. - Ja.
Tack.
Det är tyst.
Det är sent. Alla sover.
- Jag sover inte. - Nej, ni är vaken.
Får jag?
Jag.
Leonard, ni har besök.
Mamma... mamma!
- Jag heter Eleanor. - Eleanor.
- Trevligt att träffas. - Trevligt att träffas.
- Mina damer? - Vad har jag gjort nu?
Åh, Herregud.
Goddag, sir. Jag heter Margaret.
Beth.
- Anthony, hur står det till?
- Toppen. Hur står det till?
Toppen, också.
- Har du träffat honom? - Såg han inte fin ut?
Jag skulle inte klara av att förlora 30 år, skulle du?
Han förstår det, eller hur?
Vänd dig häråt, tack. Det är en Polaroidkamera. Tack.
Tar bilder på under en minut. Otroligt.
Vi prövar det här.
Strålande... Jag skulle vilja att du gick till andra sidan av rummet.
Redo? Gå.
Utmärkt.
Och tillbaka.
Det var snabbt... Jag ska hämta mer film.
Du måste lägga dig ned. Du behöver vila.
Jag är rädd för att blunda. Om jag blundar kommer jag...
Du ska sova. När du vaknar i morgon, är det nästa morgon.
Jag lovar.
Lillens båt, en silvermåne, seglar på himlen.
Lillen fiskar efter en dröm, fiskar i när och fjärran.
Segla, Lille, segla -
- i väg på havet.
Glöm bara inte att segla hem till mig igen.
Vilket fantastiskt ställe Bronx har blivit.
- Det är min skola. - Är det sant?
- Är det klassiskt? - Du kan välja all slags musik.
- Vad är det? - Det är rock'n 'roll.
Kom hit.
Nej, det hände något medan du var borta. Förorening kallas det.
Leonard, det där är inte att vada, det är att simma!
Jag tror inte sjukhuset täcker det här.
- Hoppa i! - Nej.
Leonard, tidvattnet kommer.
Det där är Periodiska systemet -
- jag kan datera min introduktion till vetenskapen efter den.
Det är fantastiskt... Det är universums innersta väsen.
Där finns alla alkaliska metaller, halogener, ädelgaser.
Varje element har sin plats. Man kan inte ändra på det.
De är säkra, vad som än händer.
Du är inte gift?
Jag? Nej, jag är inte så bra på människor.
Det har jag aldrig varit. Jag tycker om dem.
Jag önskar att jag hade en djupare förståelse för dem.
Kanske om de inte var så förutsägbara.
Eleanor skulle inte hålla med.
- Eleanor? - Miss Costello.
Har hon talat om mig?
Vad sa hon?
Att du är en god man. Att du bryr dig om människor.
Jag skulle vilja ge resten medicinen. Det blir kanske lite dyrt.
- Har ni någon aning om hur dyrt? - Ja, jag pratade med Ray.
Jag har en kalkyl...
Apotekaren menar att ge samma dos till resten skulle kosta -
- 12000.
- Hur mycket? - 12000 dollar.
Per månad? Det kan jag inte komma med till styrelsen.
Jag tänkte på att tala direkt med bidragsgivarna.
De ger vad de kan.
Vi måste övertyga dem om att ge mer än de är vana vid.
- Kanske om de ser mr Lowe. - Ni övervärderar det intryck han gör.
Vi talar om pengar.
Det fanns en extrem stelhet i axelmuskulaturen.
Det är en grov försvagning av kroppsreflexerna.
Ett slags stelhet i hjärnstammen. En meningism.
Det som är mest slående är den djupgående ansiktsfixeringen -
- vilken vi nu vet inte ska uppfattas som apati eller katatoni.
Mindre vetenskapligt. Slappna av!
Vissa saker kunde påverka honom.
Att säga hans namn, tonerna av ett visst musikstycke.
En annan människas beröring.
Men dessa uppvaknanden var sällsynta och kortvariga.
Annars befann han sig, som här, i ett metaforiskt, -
- om inte fysiskt, sömnliknande tillstånd. Nästan dödsliknande.
Detta var hans tillstånd då jag fann honom på detta sjukhus, -
- och hans livskvalitet de sista 30 åren.
- Nu? - När du är redo.
Jag heter Leonard Lowe.
Jag har förstått att jag har varit borta ganska länge.
Jag har kommit tillbaka.
Så där ja. Ta den bara.
- Tack så mycket.
- Dr Sayer! - Vad är det?
Ett jävla mirakel.
- Var är mina glasögon? - På näsan.
Är det sant?
Jag pratar.
Jag går... Vem är ni?
Tack för att ni kom. Det är lite annorlunda i dag.
Jag... jag drömde en konstig dröm.
Jag måste mäta blodtrycket.
Jag har suttit i 25 år, ni har missat chansen.
Är du okej?
- Jag behöver smink. - Det kan vi nog ordna.
Och färg till mitt hår... svart.
- Svart? Rose, är du säker? - Ja, det har alltid varit svart.
Dr Sayer, något med fruktträd.
- Beskär fruktträden. - Det ska jag.
Jag vill ha en stek. Potatismos och sås. Skärbönor.
Jag kunde märka saker, men inget betydde något. Det hade -
- inget med mig att göra. Det var ett krig eller två.
I morse gick jag på toaletten helt själv.
Jag gillade dem mer förut.
Rolando, kan du tala till mig? Det är miss Costello.
Förstår du mig?
- Lucy... Vilket år är det? - Vilket år är det?
Det är 1926, dummer.
Kom igen, Miriam, var snäll nu.
"Liksom massorna stormade Bastiljen, stormade Mighty Mets sitt klubbrum -
- denna minnesvärda kväll.
Och de avlossade en av de mest högljudda, vildaste, -
- blötaste segerfesterna i basebollens historia.
Efter att ha varit till åtlöje sju hopplösa säsonger, lyfte de taket.
- Hej, Sydney. - Hej.
- Ska vi till samma ställe? - Jag vet faktiskt inte.
Håll ihop allihop.
- Hämta Leonard. - Anthony, kan du hämta Leonard?
Håll er till gruppen.
- Hur är det med min far? - Ingen förändring.
- Mamma, du kanske inte ska följa med. - Jo, jag vill följa med.
Du kan inte stå där, Leonard, dörren stängs inte.
- Jag förstår inte. Sydney ska med. - Han är patient.
- Inte samma slags patient. - Han är ändå patient, det är inte du.
- Jag är din mamma. - Är det fler mammor som ska med?
Vad har du gjort med håret?
- Det är ett däck. - Jag vet... Jag är ingen idiot.
- Du behandlar mig som en skitstövel. - Det ska vi ordna.
- Är du klar? - Jag stannar här.
- Varför? Vad är det? - Jag mår fint, jag bara...
Vinka!
Kom nu, doktorn!
Är du säker? Mår du bra?
Jag mår fint. Vi ses senare. Ha det så roligt.
Hej... Köttfärslimpa, tack.
- Köttfärslimpa. - Köttfärslimpa.
Följer ni efter mig?
Jag skojade bara. Jag såg er där uppe förut.
- Besöker ni någon? - Nej.
Ni arbetar här.
Jag bor här.
Är ni patient?
Ni liknar inte en patient.
Gör jag inte?
Jag har alltid älskat carnegia.
Dr Sayer... Har ni valt det här stället?
- Varför det? - Jag går alltid hit.
Det är ett fint ställe, men inte i mer än en timme.
- Anthony tror att gruppen är uttråkad. - Det är de.
Jag tänkte på att ta med dem till Operan...
Eller Naturhistoriska Muséet?
Nej... Där finns en massa döda, uppstoppade saker.
Vart annars?
- Är det tillåtet igen? - Ja, sedan ganska länge.
Mina damer, vad önskas?
En Rob Roy med is.
Utan alkohol.
Jag jobbar kvällar på ett matställe.
Ibland kommer jag och besöker pappa innan jobbet.
Han brukade se alla matcher, så jag läser sportsidorna för honom.
Jag vet inte om han vet att jag kommer. Mamma tror inte det.
Men du tror det.
Ibland tror jag att jag ser nåt... En förändring.
Och för ett ögonblick, ser jag honom som han var före slaganfallet.
Sedan är det borta, jag vet inte om det var nåt. Förstår du?
Ja.
Varför är du här?
- Jag får medicin. - Varför?
Utan den är jag ungefär som din far.
- Men jag mår bra nu. - Det är bra.
Han var en så typisk ägg med bacon, vitt bröd, svart kaffe -
- att jag serverade honom utan att ha tagit en beställning.
Han sa bara:"Du glömde tomaten."
De var slut. Det var därför han inte fick någon.
- Det var roligt att träffa dig. - Det var roligt träffa dig, också.
- Paula? - Ja.
Han vet... Din far vet att du besöker honom.
Doktorn, det här är mina vänner.
Är han inte härlig?
Miriam, jag vet inte hur jag ska säga det här...
Din man, -
- beviljades skilsmässa från dig 1953.
Tack gode Gud!
Kolla där! Pontiac Firebird, 400... Det kallar jag en bil.
- Lucy, får jag din hand? - Ta mig härifrån.
- Fel. Den är här. - Jag förlorar visst.
Din tur vänder visst... Trevligt.
- Hur är läget? - Hur är läget?
Ja, hur känner du dig?
Mina föräldrar är döda, min fru är på ett hem, -
- min son har försvunnit västerut...
Jag känner mig gammal och lurad. Så känner jag mig.
Jag köpte lite fler pennor.
Och jag köpte den här...
En liten vinkelhake.
Det var bra.
Det är verkligen fint.
- Jag kommer snart. - Leonard?
Han pratade aldrig om flickor.
Han har definitivt aldrig haft något med dem att göra.
Det är lite löjligt, det där med flickor. Tycker ni inte det?
Han är en vuxen man.
Han sa att jag skulle ta semester. Åka i väg och ta det lugnt.
Han menade nog att ni förtjänar en semester, vilket ni gör.
Jag kan inte lämna honom här. Han skulle dö utan mig.
Flickor!
Hallå? Dr Sayer? Jag måste tala med dig.
Leonard?
Det är viktigt att få sagt några saker. Jag måste tala med dig.
Vad för några saker?
Saker som är viktiga, som har hänt. Saker jag förstår nu.
- Varifrån ringer du? - Ditt kontor.
- Det är mycket sent. - Är det?
- Stanna där, så kommer jag. - Bra.
- Dr Sayer, sätt dig. - Varför? Vad är det?
Vi måste berätta för alla. Påminna dem om hur bra det är.
Hur bra vad är, Leonard?
Läs tidningen. Vad står det? Allt är dåligt.
Folk har glömt vad livet handlar om. Hur det är att leva.
De måste påminnas om vad de har och vad de kan mista.
Det jag känner är livsglädjen, livets gåva, livets frihet!
Han säger att folk inte uppskattar de små sakerna.
Arbete, lek, vänskap... familj.
Han var så uppspelt att han pratade till kl. 5 i morse.
- Är det frigörelse, mani... - Eller kärlek?
Det är ju sant det han säger. Vi vet inte hur man lever.
Men kl.5 på morgonen!
- Waheedah... Hur mår du? - Jag mår bra.
- Mr Lowe, mår ni bra? - Ja.
- Vad är det ni vill, mr Lowe. - Det enklaste av allt.
Och det är?
Att kunna gå ut om jag vill, som normala människor.
- Ni får gärna gå ut. - Får jag? Ensam?
Vad är skillnaden?
Hör här, jag är ingen brottsling, -
- jag är inte farlig för någon. Men jag får inte gå ut ensam.
Ni väckte inte en sak, men en person... Jag är en person.
Är ni medveten om den omedvetna fientlighet ni visar mot oss?
Hur kan jag vara medveten om den är omedveten?
Jag är nyfiken. Vad skulle ni göra om ni gick ut?
Jag skulle ta en promenad, titta på saker, prata med folk.
Bestämma åt vilket håll jag ville gå. Allt det ni tar för givet.
- Och det är allt? - Det är det.
Okej... vi ska överväga det, och ge er besked.
- Är du okej? - Ja, det var ingenting.
Vad sa de?
Att de inte vet nog ännu -
- och att fortsatt observation är nödvändig för en diagnos.
Du kanske inte är redo för världen utanför ännu.
De kan inte ta ansvar för om det händer dig något.
De sa nej.
- Och vad sa du? - De måste inte lyssna på mig.
Höll du med dem?
Ja.
Jag är inte säker på att krisen är över, och att detta... inte är något.
Det är en försöksmedicin. Det tar tid att bedöma saker innan...
- Leonard, vart ska du? - Gå ut.
Detta är dr Sayer...
- Vart ska ni gå? - Jag ska gå ut.
Patienter får inte gå längre än hit.
Gör det inte svårt för er själv.
Jag vill bara ta en promenad.
Han är ingen mentalpatient, det behövs inte. Låt honom vara.
Snälla, han är inte våldsam.
Jag förstår det inte, det var inga problem förr.
Han var stilla, artig och respektfull. Han krävde aldrig något.
- Han var aldrig olydig. - För att han var katatonisk.
Jag talar om när han var liten.
Förlåt.
Jag vet inte vem han är. Jag tror inte att han vet det.
Ni gjorde honom till något han inte är.
Vi är inte defekta, med de är. Vi har ingen kris, men de har!
Vi har varit igenom det värsta och överlevde. De fruktar det.
För de vet.
De vet!
Vi påminner dem om -
- att det finns ett problem -
- som de inte har något svar på.
De kommer aldrig att kunna bota oss förrän de inser problemet.
Förrän de medger att vi inte är problemet.
Vi är inte problemet, de är problemet!
Han har inte kunnat uttrycka vrede på 30 år.
- Precis som de andra. - Han uppför sig mer naturligt.
Tycker du att hans tics och paranoia är normalt beteende?
Ja, eftersom han är här... Vi väcker honom och burar in honom.
Det är inte paranoia, det är ett faktum.
Jag har 20 psykopater som vägrar äta, som inte anar varför.
- Hur länge ska det pågå? - Han vet varför. Han vill ut.
Mr Lowe är ingen Messias. Han är en man med problem.
Han återuppstod inte, han fick medicin av er.
Em medicin som inte är så särskilt mirakulös.
- De andra har det fint... - Han har fått det längre.
Jag förstår honom, -
- men han får inte sätta de andra patienternas hälsa på spel.
- Ursäkta mig. - Stopp.
Han är okej.
- Hur mår du i dag? - Okej.
- Hur mår du? - Bättre än nånsin.
- Vad är meningen med dessa herrar? - Dessa herrar beskyddar mig.
- Jag önskar att jag inte behövde dem. - Vill någon göra dig illa? Vem?
Det är det, eller hur? Vem. Man vet aldrig.
Den siste jag förväntade. Se på historien.
Alla patienter på denna avdelning tror att de är förföljda.
De tar fel, de är galna.
Du har blivit värre.
Medicinen fungerar inte. Du känner av bieffekterna, -
- de får dig att bli så här.
Tack för att du kom, men jag har saker att göra.
Se på dig själv.
Nej, se du på dig själv. Jag har en sjukdom.
Den drog bort mig från världen och jag kämpade mig tillbaka.
Jag kämpade i 30 år och jag kämpar än.
- Men du... - Jag?
Du har ingen ursäkt, du är bara rädd och ensam och har ingenting.
Inget liv, ingenting. Du är den som sover.
De kan sluta med medicinen... De kan göra det.
Du kan vakna på morgonen och det finns inte längre.
Låt mig vara!
Jag har det fint. Tack.
Jag ramlade.
Hjälp mig.
Kan du gå?
De får inte sluta med medicinen. Vi ska arbeta ihop.
Han har reagerat på medicinen. Han har tics.
Han bryr sig inte om hur han ter sig -
- men om hur det kan påverka andra patienter.
Vi ska arbeta på hans dosering, han är förberedd på effekter.
Han vill att de andra ska vara redo. Ni måste hjälpa mig.
- Hej, Leonard. Välkommen tillbaka. - Tack.
- Hur mår du? - Mår du bra?
- Det är så tyst här. - Vi har väntat på dig.
Du ser bra ut, Len, bättre för var dag.
Tänk om han bara fått nog?
Det kanske bara är en tidsfråga för oss alla?
Det finns ingen medicinsk orsak till att tro det.
Varför inte?
Ni är alla individer... Och ni mår bra, eller hur?
Det var underbart, Lucy.
Jag lärde mig den sången för länge, länge sedan.
Jag vet vilket år det är.
Jag kan bara inte föreställa mig att vara äldre än 22.
Jag har ingen erfarenhet av det.
Jag vet att det inte är 1926.
För mig måste det vara det.
- Hur mår du, Leonard? - Bättre än nånsin.
Hur mår de andra? Pratar de om mig?
- De är rädda. - Det borde de vara.
- Kan du stoppa det här? - Jag vet inte, jag försöker.
- Lämna mig inte i sticket. - Det gör jag inte.
425, ja.
Jag fick ett vykort från min son.
Jag är okej, och så stannar allt bara.
Utan förvarning, som att släcka ljuset.
Något måste få mig tillbaka. Ett ljud, en beröring, -
- och jag kan röra mig igen, jag är okej igen.
Jag mår inte dåligt, jag känner ingenting.
Som om jag var död. Ingenting.
Jag är inte en person längre. Bara en samling tics.
Det gör inget. Ibland gör de livet intressant.
Jag vet inte vem som har makten, jag eller dem, men de borde inte vara där.
Upp till 5.
Bara en smula mer...
Det känns bra när jag arbetar. Det känns bra här.
- Boklistan artar sig. - Jag vill gärna se den.
Det gör inget, en annan gång.
- Vad händer? - Du har en oculogyrisk kris.
Hämta kameran!
Jag kan inte... Jag stänger av kameran.
Nej! Titta, titta!
Lär... Lär för mig.
Nu ska vi se... 625.
- 675, bara... - Okej.
Jag kan inte läsa längre. Jag kan inte fixera blicken.
Jag börjar om från början, och från början...
- Jag har svikit alla. - Nej.
Jag har svikit dig. Jo, jag är grotesk.
Det är du inte. Jag vill inte höra på det här.
Jag är grotesk. Se på mig och säg att jag inte är det.
Det är du inte.
Detta är inte jag.
När min son föddes frisk, frågade jag aldrig varför.
Varför hade jag sån tur? Förtjänade jag ett perfekt barn, ett perfekt liv?
Men när han blev sjuk, krävde jag att få veta varför.
Varför hände det här? Det var inget jag kunde göra.
Ingen jag kunde säga till: "Stoppa det här. Snälla, stoppa det.
Kan du inte se att min son lider?"
Min son har ont, snälla, stoppa det!
- Han kämpar. - Han förlorar.
Jag jobbade... hade vänner på besök, dansade. Det var väl det.
Det är härligt. Jag har aldrig gjort sånt där.
Det ska du.
De släpper aldrig ut mig härifrån... och det gör de rätt i.
Jag är inte frisk än... som du kan se.
Jag känner mig frisk när jag ser dig.
Vi kommer inte att ses igen.
Jag ville bara säga adjö.
Har ni sett vad fint?
- Nu? - När du är redo.
Jag heter Leonard Lowe. Jag har varit borta ganska länge.
Jag har kommit tillbaka.
- Hur är det att vara tillbaka? - Jag trodde det var en dröm.
- När förstod du att det inte var det?
- När jag talade och du förstod mig.
Du sa att jag var en god man.
Hur gott är det att ge liv... bara för att ta det igen?
Det ges och tas från oss alla.
Varför lugnar det mig inte?
För att du är en god man.
För att han är din vän.
Den sommaren var speciell. En tid av återfödsel och oskuld. Ett mirakel.
Femton patienter och för oss, deras skötare.
Men nu måste vi anpassa oss till miraklernas verklighet.
Vi kan gömma oss bakom vetenskapen, och säga att det var medicinens fel.
Eller sjukdomen som kom tillbaka.
Eller patienterna som inte klarade av att mista åratal av sina liv.
Sanningen är... vi vet inte vad som gick dåligt eller bra.
Men vi vet att när det kemiska fönstret stängdes -
- skedde ett annat uppvaknande.
Att den mänskliga anden är mer kraftfull, än någon medicin.
Att den måste tas om hand.
Med arbete, lek, vänskap, familj.
Det är det som är det viktiga.
Det var det vi hade glömt.
De enklaste sakerna.
- Tja... God natt. - God natt.
- Eleanor? - Ja?
Vad är det?
Jag undrade om du ska göra något i kväll? Om du har andra planer...
Nej, jag skulle...
- Du har inga planer? - Nej, jag har inga...
Jag tänkte på om du... vi... du och jag kunde...
Om vi kunde... dricka en kopp kaffe?
Ja, gärna.
- Min bil står här borta. - Ska vi inte gå?
Dr Sayer och hans personal arbetade vidare med sina patienter, -
och försökte med nya mediciner när de blev tillgängliga.
Leonard och många av patienterna -
upplevde korta uppvaknanden, -
men aldrig så dramatiskt som sommaren 1969.
Dr Sayer fortsätter att arbeta med kroniskt sjuka i Bronx.
Låt oss börja.